Paris, 3. juni 1940
Bussy, Frankrike En uke senere
Det begynte med et stormangrep i juni.
Tyske bomber hadde falt i utkanten av Paris for første gang.
Redselsslagne mennesker flyktet ut av byen.
Men langt ute på landet føltes krigen fremdeles fjern.
Jeg var stadig mer opptatt av den krigen som utspiltes hjemme.
Har du ikke kledd på deg ennå? Vi kommer for sent.
- Tror du vi bør gå ut i dag? - Hvorfor ikke?
Min svigermor, madame Angellier, nektet å erkjenne nederlaget.
Selv da de første flyktningene fra Paris kom til byen.
Tre år tidligere hadde jeg giftet meg med hennes dyrebare sønn-
-og hadde flyttet til Bussy.
Mens Gaston var i felten, ville hun lære meg alt om eiendommene hans.
En søndag i måneden besøkte vi leietagerne.
Når bøndene var hjemme.
Vær stille. Da kan du se hvordan de virkelig lever.
Hun ville helst ta dem på senga.
Jeg hatet hvert minutt av det.
- Har De hørt fra sønnen Deres? - Nei, ikke på over en uke.
- Og dere? - Nei, ikke fra noen av guttene.
- Folk sier at Paris vil falle. - Folk sier så mye.
Lucile?
Madame, det er en stor gård. Det er vanskelig uten brødrene mine.
Noter hva de skylder oss.
Hvis jeg gjør unntak, ville Gaston ikke ha et hjem.
Og hva var kampen verdt da?
Kom, Lucile. God morgen.
De betaler ikke husleie, men kjøper gjerne silkestrømper til datteren.
Så du det?
Hvis man viser den minste svakhet, flår de deg til skinnet.
Når Gaston kommer hjem, blir han møtt av en hustru som forstår...
Stans! Stopp bilen!
- Vi burde dra tilbake. - Nei.
Vi skal kjøpe poteter og hente husleie på fire gårder.
Galning.
- Den sekken ser tung ut. - Han klarer det.
- Hvor mye skylder vi dere? - Fire franc.
Takk.
Det er flere biler på veien. Fra Paris.
Far sa alltid: "Vil du se hva folk er laget av, så erklær krig."
Hva er nå dette?
Se hvor lang køen er.
Hold følge!
Unnskyld, min kone er så sliten.
Vi har gått hele veien fra Paris. Kan hun få hvile seg i bilen Deres?
Ja, selvfølgelig.
Å nei.
- Er det våre? - Deres. Det er alltid deres.
Ned!
Anna!
Anna? Anna?
- Takk. - Lucile.
Vi må vekk fra veien. Kan De kjøre oss til den nærmeste byen?
Hei, du der! Kom deg vekk fra bilen min!
Lucile! Kom deg inn i bilen!
Du skal gjøre som jeg sier!
Så dette var altså krig.
Paris kom plutselig til Bussy.
Kvinner og barn flyktet fra bomber og søkte mat og husly.
Men fienden hadde fulgt dem hit.
Madame Perrin, jeg er Lucile, Gastons kone.
Unna vei, for pokker! Kom dere unna. De kommer!
FORLATTE FOLK STOL PÅ DEN TYSKE SOLDAT
Franskmenn! I disse tøffe timer går mine tanker til flyktningene-
- som fyller våre veier og har mistet alt.
Jeg skjenker dem min medfølelse og omsorg.
Det er med stor sorg jeg må fortelle at vi innstiller kampen.
Jeg har i kveld spurt fienden om de er villige til, -
- oss soldater imellom og med æren i behold, -
-å ende denne krigen.
Frykten overtok byen. Ifølge ryktet var et regiment på vei til Bussy.
Jeg lot bare det aller viktigste ligge på Gastons kontor.
Madame ville heller se det brenne enn i deres soldaters hender.
Bussys borgere.
En mektig tragedie har falt over vår nasjon.
Millioner har flyktet fra sine hjem, mange tusen har mistet livet.
Og det er en hel generasjon av modige, unge menn, -
- hvis skjebne stadig er uviss.
Bare Herren vet hva som venter oss -
- og det landet vi ikke lenger kan kalle vårt.
Vi må stå sammen.
Vi må se forbi alt som skiller oss fra vår nabo.
Vi må forenes som én stor familie under Gud.
De er allerede her.
La oss alle be.
- Reis deg, Anna. - Fader vår, du som er i himmelen.
Helliget vorde ditt navn, komme ditt rike.
Skje din vilje som i himmelen så og på jorden.
Gi oss i dag vårt daglige brød, og forlat oss vår skyld, -
- som vi og forlater våre skyldnere.
Led oss ikke inn i fristelse, men frels oss fra det onde. Amen.
Under bemyndigelse av marskalk Pétain -
- er en ny forfatning for den franske stat vedtatt.
Den sikrer rettigheter for arbeide, familie og fedreland.
Dere er beseiret, og vi har nå kommandoen over landet.
Alle skytevåpen skal leveres -
- på det tyske hovedkvarteret i morgen tidlig.
Som Føreren skriver:
"Sverdet blir vår plog, og av krigens tårer..."
- Hvor lenge blir de her? - Jeg vet ikke.
Men jeg nekter å leve etter tysk tid.
De som skal innkvartere en offiser, -
- skal dra hjem og forberede deres ankomst.
Vi ser ikke på ham. Vi snakker ikke med ham.
Goddag.
Madame...
Madame Angellier, jeg er kapteinløytnant Bruno von Falk.
De er informert om min ankomst?
Madame? Jeg skal forsøke å ikke være til besvær.
Jeg trenger bare et rom og et sted jeg kan jobbe.
Unnskyld meg.
Jeg håper ikke De har noe imot det. Jeg må ikke komme for sent.
Han sa ikke noe om en hund!
- Gå hjem! Det er portforbud! - Gud velsigne dette måltid.
Må Han velsigne dem som ikke kan dele overfloden med oss.
Føre dem vekk fra fare. Passe på dem.
- Amen. - Amen.
Madame? Kan jeg vennligst be om nøkkelen til pianoet -
- og skrivebordet?
Jeg gir Dem mitt ord på at jeg vil ta godt vare på det.
Marthe vil gi Dem nøkkelen.
God kveld.
Om ikke lenge sitter han og spiller "Deutschland über alles".
Fant du et sted å være?
Ja. Takk.
SE OPP FOR JØDENES AVSKYELIGE TYRANNI
Har du sett denne?
Vi må ta imot tyske penger. Vi kan ikke gå ut etter ni.
Og nåde deg hvis du blir tatt i å høre de Gaulle på radioen.
Har dere noen hos dere?
En offiser.
Det er vel prisen for å ha byens beste hus.
Hva med dere?
Vi har ingen. Den eneste fordelen ved å ha byens verste hus.
- Hvorfor ser hun sånn på meg? - Vet du ikke det?
Din svigermor flyttet henne og foreldrene hennes ut i stallen.
Hun innlosjerte en parisisk flyktning i huset deres og doblet husleia.
Neste.
Navn, beskjeftigelse, adresse.
Benoit Labarie, bonde. Jeg bor på Montmorts eiendom.
Neste.
- Vicomtess. - Benoit.
Unnskyld. Din kone og barn var i kirken, men hvor var du?
Jeg jobbet. Men det vet jo ikke De noe om.
Vær forsiktig med hva du sier til dem.
Vi har vært leietagerne deres i flere generasjoner.
Hvordan sier man "bestikkelse" på fransk?
Jeg så gjerne at De betraktet det som en gave.
En gave?
Kan vi diskutere det under fire øyne? Det er et ømtålig emne.
La oss være alene, Bonnet. Takk.
Unnskyld meg.
- Sett Dem endelig. - Takk.
Det er angående Bonnets opphold på godset.
Han kommer fra en svært fin familie.
Alle skal innlosjeres hos en familie av samme stand.
Og alle borgere i Bussy må følge loven.
- Selv borgermesteren og vicomten. - Det dreier seg om min kone.
Hun finner seg ikke til rette med at det bor noen hos oss.
- Kan vi tilby en annen tjeneste? - Og hva så med min kapteinløytnant?
Jeg er overbevist om at vi kan finne annen losji til ham.
Han kan bo på Labaries gård. Den hører til godset vårt.
Inn med dere, jenter.
Vi må bare venne oss til det. Sammen med alt annet.
Det hadde ikke vært menn i byen på lenge.
De franske soldatenes mødre så på dem med avsky.
- Kan jeg hjelpe deg? - De unge jentene bare så på dem.
- Du er nydelig. Hva heter du? - Celine. C-E-L-I-N-E.
Celine? Får jeg snakke med deg?
Skal jeg bære dem for Dem?
Jeg skal samme vei likevel. Du kunne sagt "nei takk".
Det skal ikke inn hit.
Du vil ikke like dette.
Hvis det er til noen trøst, gjør alle som har råd det.
Min svigermor lot som om vi sto sammen i krigen.
Men de rike fortsatte å kare til seg og drite i alle andre.
Folk som Benoit og Madeleine ville ikke hamstret om de kunne.
Dette er til deg. Vi har mat til overs.
Hvis du skjønner hva jeg mener...
Du må savne Gaston. Savne å ha en å snakke med.
Ja, det gjør jeg.
Skriver du til ham?
- Vi vet ikke hvor han er. - Så skriv for din egen skyld.
Benoit ville mer enn gjerne byttet med Gaston og kjempe som en mann.
- Er det sant? - Ja, spør ham selv.
Vil du...?
- Kan vi hjelpe Dem? - Mine damer...
Det er gjort en forandring. Jeg skal nå bo hos Dem.
- Jeg beklager ubeleiligheten. - De sa at vi bodde for langt unna.
Jeg ble også overrasket. Jeg bodde på godset.
- Er De offiser? - Løytnant.
Men rommene våre er ikke bra nok. Vi har ikke rennende vann.
Ikke tenk på meg.
Det er fint nok.
Den unge offiseren nøt sin makt til å forstyrre deres liv.
Som om de ikke hadde det vanskelig nok fra før.
Og hva med vår soldat?
Hver natt hørte jeg ham.
Alltid den samme ukjente musikken.
Jeg burde avsky ham, men hans tilstedeværelse var en lise-
-etter måneders stillhet.
Kjære Gaston...
Bubi!
Unnskyld at jeg forstyrrer.
Det er ikke min hund. Vi fant den i en forlatt landsby.
Så den er i det minste fransk.
Tillater De?
De har et vakkert hjem, madame.
Det er ikke mitt. Det er min svigermors.
- Men pianoet er vel Deres? - Hva får Dem til å tro det?
Jeg tviler på at Deres svigermor er musikkelsker.
Min far ga pianoet til meg.
- Spiller De? - Ja.
Madame vil ikke ha musikk i huset før min mann har vendt hjem.
Kan jeg sette meg?
Det stykket De hele tiden spiller...
- Jeg kjenner det ikke. - Av gode grunner.
- Jeg har studert musikk. - Ikke dette stykket.
Har De skrevet det?
Jeg var komponist før krigen, da jeg var nygift.
- Er De gift? - Jeg har vært gift i fire år.
Og vært soldat i fire år.
Hun må savne Dem.
Nei. Ikke egentlig. Ikke nå lenger.
Hallo?
- Hva gjør De her? - Jeg trodde jeg hadde glemt noe.
Gikk De inn uten å be om tillatelse?
Jeg kan ikke høre Dem!
Unnskyld.
- Har De lest noen av disse? - Nei. Jeg lover.
Les et av dem. Les det.
Høyt.
"Monsieur Blanc er gift og har fem barn. I flere måneder har han...
hatt et seksuelt forhold til en svært ung kvinne.
Han bør dømmes for usedelighet."
"Monsieur Dubois selger mat på det svarte markedet."
"Monsieur Acar er kommunist og homoseksuell."
"Flyktningen utgir seg å være katolsk, men hun er en skitten jøde."
- Hva er dette? - De er fra Deres naboer.
De lå til oss på rådhuset da vi kom.
Det er jo sladder. Skrevet av folk som bærer nag.
- De burde brennes. - Var det opp til meg, ble de det.
Men min major gir meg ordrer.
Det er min oppgave å lese dem. De kan gå nå.
Hvorfor giftet du deg med ham? Var det jorda?
Din far mistet jo all sin jord.
Nei. Min far lå for døden.
- Han ville finne meg en god mann. - En rik mann.
Hva har jeg gjort?
Jeg ser alt som foregår i dette huset.
- Han ba bare om å være i hagen. - Du burde gått din vei.
- Skal jeg bli på rommet mitt... - Jeg forventer at du er trofast.
Det er jeg!
Hvordan kan du så puste når du vet at din mann er blitt jaget -
- av de udyrene? Når jeg ser dem, vil jeg rive øynene ut på dem!
Hva har skjedd?
Vi har akkurat fått høre at...
Gastons enhet er i en arbeidsleir i Tyskland.
Din mann er nå krigsfange.
Denne tyskeren er vår fiende. Forstår du det?
Ja.
Madame...
Jeg kan ikke snakke med Dem.
Jeg skulle trodd på Dem.
Jeg tror De gikk inn på rommet mitt av denne grunn.
Beklager.
Husk å ordne husleien i dag, Lucile. Kom, Marthe. Vi kommer for sent.
Jeg vil svømme en tur. Kan du svømme?
Vicomten lar ikke landsbyboerne svømme i sjøen sin.
Unnskyld, jeg mente ikke... Jeg mente med din skade. Kan du...?
- Hva skjedde? - Hesten min falt.
Den tråkket på beinet mitt.
Ellers ville du vært i kamp.
Ja. Det ville jeg.
Nietzsche sa: "Mannen er skapt til å være kriger."
Har du lest Nietzsche?
Han sa også...
"Kvinnen er skapt til å tilfredsstille krigeren."
Det med beinet hans... Skjedde det før eller etter at dere ble gift?
Etter.
Nydelig duft.
Kanskje jeg kan kjøpe en bukett til å friske opp rommet mitt litt.
Madeleine. Vi må ha inn dyrene.
En vase ved senga mi, hvis det ikke er til bry?
De er der alle sammen. Nå får De dobbelt så mange ved siden av.
Den lærte jeg også som barn.
Min far lærte meg den.
Annas far lærte også henne den.
- Er han...? - Han og Annas søster kom vekk.
Men de kommer snart.
Du har øvd nok for i dag. Bare gå ut og lek du.
Hold deg nær ved huset.
- Hun er så søt. - Takk.
Unnskyld, kan jeg be om litt såpe?
Til å vaske meg med.
Nydelig vær.
Tusen takk.
Jeg er lei for det.
Det er så vanskelig at de bor så tett på oss.
Fanken også! Noen har stjålet klærne våre.
Drittsekk.
- Hva? Det kan ikke stemme. - Jo, alt er borte.
Kom fram med deg, din dritt! Jeg vil gi deg en i ræva!
Benoit? Bare bli sittende.
- Leverte du ikke geværet ditt? - Jo. Det som var registrert.
- Folk er blitt drept for mindre. - Jeg trenger det.
- Fortell henne hvorfor du kom. - Tyskeren.
Tyskeren hjemme hos meg. Han legger seg etter Madeleine.
Offiseren som bor her kunne sette ham på plass.
- Jeg snakker ikke med ham. - Jeg har hørt noe annet.
Jeg kommer ikke for å kritisere deg. Jeg vil bare ha ham vekk.
Vær så snill.
De har en klage over en tysk soldat? Jeg beklager.
Vil De gjøre noe?
Jeg kan ikke. Vi er av samme rang.
- Så lovene gjelder ikke for dem? - Det var ikke det jeg sa.
Vi tapte krigen. Vi vil ikke miste kvinnene våre også.
Da skulle De kanskje tenkt på å beskytte dem litt tidligere.
Vær så snill?
Jeg skal forsøke. Men med fare for at det bare gjør saken verre.
Si at han skal la henne være. Jeg ber ikke en gang til.
Våre regimenter kan reise når som helst.
Jeg orker ikke tanken på at De hater meg.
Jeg hater Dem ikke.
Så by meg på te.
Det er nesten ikke mer igjen. Deres menn tok alt sammen.
Eller vin. Jeg skal nok snakke med Bonnet.
Det eneste jeg krever til gjengjeld er at vi snakker pent til hverandre.
- Det kan vel ikke skade? - Min svigermor kaster meg ut.
- Jeg har ingen steder å dra. - Hun er i kirken i kveld.
Hun er borte en halv time til. Bare ett glass.
- Hvordan ble De soldat? - Jeg er av en militærfamilie.
Det ble forventet av oss. Mine brødre og jeg meldte oss samme dag.
Deres brødre? Hvor er de?
En ble drept i Polen.
En annen i Normandie.
Den yngste har akkurat reist til Afrika.
Folk skulle ikke ofres på den måten.
- Jeg mener, ingen av oss. - Jeg kan ikke tenke sånn.
Hvis man tviler, blir det bare vanskeligere.
Tror De på krigen?
Jeg tror på fellesskapet. Ingen vil innrømme det, -
- men enkeltstående handlinger har ingen betydning.
Hvorfor ser jeg Dem alltid alene?
Når ser De meg?
Glem alt dette her i to minutter. Kom igjen.
Lucile.
Madame er på vei. Gå ut i hagen.
Skynd deg!
Det er meg alle skulle være redde for.
Den kvinnen kunne skremme vekk selv pesten.
Hvorfor er lyset tent?
Jeg vil bare takke Dem. De har vært snill mot meg.
Det er lenge siden jeg har snakket sånn med noen.
Jeg takker Dem.
God natt.
Lucile! Nå sladrer du vel til alle?
Det er greit for deg. Jeg jobber dagen lang.
Hvis jeg ikke hadde kjærligheten...
Jeg blåser i hvor han er født. De er også mennesker.
Det var ikke dem som kastet ut familie min. Det gjorde du.
Min svigermor. Ikke meg.
Få opp øynene, Lucile.
Våre menn er ikke bedre. Noen av dem er mye verre.
Spør offiseren din. Han vet det. Spør hva han leste i de brevene.
Spør ham hva han har lest om mannen din.
Du må vite det. Alle andre vet det.
Hvordan kunne du tillate at de kastet deg ut herfra?
Hold opp. Mitt losji er et hull i jorda.
Takk.
Men ikke helt blottet for sjarm.
Men altså, bonden! Han er jo en sadist.
Og kona hans?
Det er i hvert fall mer fart i henne enn kveldens vertinne.
Sånn! Hvorfor spør du?
Stikk med deg. Hvem tror du at du er? Min overordnede?
- Ikke kom for nær på. - Du skal ikke preke moral.
Du var ikke veik da vi fikk ordre om å skyte alle fangene.
- Men jeg skjøt ikke. - Det gjorde jeg. Med fornøyelse.
- Du har aldri nevnt det med ett ord. - Vi var i krig.
Det er vi fremdeles, herr kapteinløytnant.
Hvor lenge har De visst det?
Jeg følte ikke at jeg hadde rett til å fortelle Dem det.
Du visste det! At din perfekte sønn hadde en affære -
- allerede før vi møttes!
Du skulle se hvor mange av de brevene som er om deg!
Du har alltid ønsket deg barnebarn. Vel, du har ett.
Hun heter Simone!
Behold de små, dumme hemmelighetene! Jeg bryr meg ikke.
Kan jeg spille noe for Dem?
Det er veldig vakkert.
Hva er det?
Jeg giftet meg med en mann jeg bare hadde møtt to ganger.
Jeg forsøkte å overbevise meg selv om at vi var forelsket.
Jeg kunne like godt vært død.
Det er ikke mulig.
- Lucile? - Jeg kommer.
Madame vil snakke med deg straks.
Husker du madame Perrin?
Ja, naturligvis.
Hva bringer Dem tilbake fra den frie sonen?
Min sønn døde i Normandie da tyskerne vant fram.
Jeg har fått tillatelse til å besøke hans grav.
- Hvordan står det til i Lyon? - Dårlig.
I det minste har du ikke en tysker i huset.
Jeg har hørt om offiseren din. Han er vennlig?
Jeg vil ikke ha noe med ham å gjøre, men det vil Lucile?
Det er bra. Vi måtte flykte i hast, så visse ting ble etterlatt.
Tyskerne er i huset vårt nå. Kan du dra dit og få dem tilbake?
Stå rett!
Se på meg.
Dette er en skam.
Hva er dette for svineri? Rydd opp!
Er det sånn man blir beskyttet av den tyske hær?
Lucile...
Vent. Se på meg.
Det som skjedde der inne kan ikke forsvares.
Jeg har ikke noe til felles med de menneskene.
Noen av tingene er skadet. Hva skal vi gjøre?
Pakk det forsiktig ned. Jeg kommer.
Den eneste jeg har noe til felles med...
er Dem.
Et gebiss, et porselensservise, -
-ting av ren affeksjonsverdi.
Jeg klorte til meg alt jeg kunne fra fienden.
Luften var tykk av rykter.
Noen så meg som kollaboratør. Andre beundret mitt mot.
Men ingen visste hva jeg egentlig følte.
Det meste er der.
Jeg beklager enhver skade.
Bra gjort. Du har mot til å sette deg opp mot avskummet.
- Marthe, sett det ovenpå. - På torsdag besøker hun sin søster.
Da har vi huset for oss selv.
Kom tilbake! Kom tilbake!
Benoit Labarie! Så det er du som har stjålet fra oss.
Din tjuv.
Hva hadde du ventet? Dere forrædere ville la oss sulte.
Hvordan våger du å snakke sånn til meg?
Jeg snakker til deg som jeg vil.
Jeg er ikke den eneste som kommer hit. Det gjør alle.
- Det blir bare verre. - Forsvinn.
Kyllingene.
Gi meg de jævla kyllingene mine.
Be om at de tyske vennene blir lenge.
For den dagen de drar...
Jeg tok ham i det. Det er Labarie.
- Jeg sa at du skulle la være. - Han har fremdels et gevær.
Akkurat som halve byen inkludert meg selv.
Han ville skyte meg med det.
Du må gjøre noe.
- Hvor skal de hestene? - Afrika, England, hva vet jeg...
- Hva betaler vi for dem? - 40.000, hvis de er i god stand.
- Det er halv pris. - Hvorfor bryr du deg om det?
Det gjør jeg ikke.
Bra. For hvis det fortsetter sånn, -
- kan vi ikke nøye oss med dyrenes arbeidskraft.
- La oss bli ferdige med det. - Offiser Bonnet!
Noter hvilke som er best egnet til krig.
I tre måneder hadde vi levd tett på hverandre.
Nå skulle vi ikke lenger undertrykke det.
La bare de andre kjempe og hate hverandre.
Bare la oss være i fred.
Sa du ikke at du skulle gå med hesten selv?
Hva har du gjort? Stikk. Jeg avleder dem.
Gutter, kom her. Fort!
Jeg har en arrestordre på Benoit Labarie. Hvor er han?
Han er på jordet.
Dere fire går ut på jordet! Resten gjennomsøker huset!
Hva er det med dere bønder? Dere gjemmer alltid geværet på samme sted.
Kom ned. Du blir ikke lenge i arbeidsleir.
Vicomten ba om en mild straff. Det blir nok bare ett år.
Jeg får god tid til å knulle din kone mens du spar frossen dritt.
Drittsekk.
Bli der!
Nei!
- Madeleine! - Er din svigermor hjemme?
Hun er ikke hjemme i kveld. Hva har skjedd?
Hvordan vet du hvor han er?
Det er en gammel jakthytte i skogen.
Har ingen tilbudt å gjemme ham?
Det var derfor jeg kom.
De lot meg gå. Men de holder øye med meg.
Hvis de holder øye med deg...
skulle du ikke ha kommet hit.
Benoit er en god mann. Og ingen andre vil hjelpe ham.
Han kan ikke løpe fort. De jager ham og finner ham.
Og da dreper de ham. Er du klar over det?
Du er den eneste som kan hjelpe meg nå.
Jeg...
Jeg er lei for det. Jeg kan ikke...
Sa du ikke at madame ikke var hjemme?
Offiseren din kommer ikke. Jeg passerte ham på torget.
Han leder ettersøkningsteamet etter mannen min.
Du skulle skamme deg!
Hva tenkte jeg på? Venner og naboer levde som jaget vilt, -
-og jeg levde i en drømmeverden.
Den mest skammelige galskap.
Spre dere!
Hva gjør du her?
Hundene har ferten av deg. Ta på dette, og bli med meg.
Ut!
Kom ut. Alle skal samles på torget.
Skynd dere!
I går...
ble en offiser av den tyske vernemakt drept av Benoit Labarie, -
- som bor på Montmorts eiendom.
Enhver som gir ham husly, hjelp eller beskyttelse, -
- eller som vet hvor han befinner seg, -
- skal informere det tyske hovedkvarteret om det -
- innen 48 timer.
Ellers vil de omgående bli stilt for en henrettelsespatrulje.
Von Falk, jeg vil snakke med Dem. Kom, vicomte.
Herr major, på vegne av Bussys borgere beklager jeg dypt.
Jeg hadde ikke forestilt meg at han kunne gjøre det.
De sa at han var kommunist og tyv. Så hva hadde De forestilt Dem?
Ifølge okkupasjonsmaktens lov er borgermesteren øverste ansvarlige.
Hvis bonden ikke blir funnet innen 48 timer, -
- blir De henrettet i hans sted.
Herr major, jeg er vicomte.
- Det er helt uhørt... - Vicomte.
General Wolf ville ha meg til å henrette fem tilfeldige menn.
De skal være takknemlig for at jeg fikk ham til å nøye seg med Dem.
Før ham ut.
Herr major, jeg er vicomte. Dette er utenkelig!
Dagen før Bonnet ble drept -
- ville han snakke med meg om en av våre offiserer.
Vet De hvem han ville snakke med meg om?
Nei. Det vet jeg ikke.
Greit. De har ansvaret for henrettelsen.
Gå til Deres menn og si at de skal lete overalt.
Uten unntagelser.
Vi må sette de folkene på plass. Finn noe mistenkelig.
- Gå da! - Ja vel.
Spre dere!
Unna vei!
Så romantisk.
Jeg må snakke med hans overordnede. - Nei.
- Hvem vet det? - Ingen.
- Ikke engang hans kone? - Det var for risikabelt.
Du skulle bedt meg om lov.
Min bestefar fikk bygget dette under forrige krig.
Inn med deg. Skynd deg. Og ikke lag en lyd.
Hvorfor gjør du dette?
Du har gitt ham Gastons klær.
Det fikk meg til å tenke på at det kunne vært min sønn.
Nå kommer de.
Madame... Vi leter etter Benoit Labarie.
Lucile... Jeg kunne ikke komme tilbake.
- Nei! - Stopp, Celine!
Gustav...
Glem den merra. Kom!
- Vi gjennomsøkte skogen hele natta. - Jeg vet det.
Herr kapteinløytnant? Vi har ikke funnet noe. Vi går opp.
Greit.
Si det til meg. Det er noe galt.
Jeg gjorde en feil.
Hva er det?
Hva er dette?! De er jo jøde!
Hvor er Deres datter?
- Hos sin far.
Vi kommer tilbake etter henne.
Har dine følelser forandret seg?
Ja.
Du ljuger.
Vi har funnet noe i klesskapet.
Det avholdes minnehøytidelighet for offiser Bonnet.
Men vi mangler duker. Kan vi låne noen av Deres?
Det var min mors. Jeg forventer at De returnerer dem i samme stand.
Naturligvis.
Pakk sammen de hvite.
Anna?
Lukk den opp.
Ta det vekk.
Kom igjen.
Hun vet ikke noe.
Ikke vær redd. Det er fremdeles tid.
- Kanskje noen angir ham. - Benoit...
Jeg vet det. Du gjorde det rette.
Gud kan se inn i våre hjerter.
Jeg elsker deg.
Jeg elsker deg også.
Fremad!
Sikt!
Fyr!
Tred av!
Jeg hadde sagt til meg selv at de var som oss.
Men det er de ikke.
Vi er forskjellige arter, uforenelige. Fiender for alltid.
Jeg vil ikke gjemme meg her til krigen er over.
Jeg er ikke redd for å dø.
- Men jeg vil dø for noe. - Hva kan du gjøre?
- Jeg kjenner folk. I Paris. - Hvem?
De organiserer seg. De kjemper tilbake.
Du kommer aldri forbi kontrollpostene. De er overalt.
- Hvis jeg kjører ham? - Det kan du ikke, Lucile.
Jeg kjører deg.
Hvordan får du passerseddel?
Jeg vet godt hvor du skal, jævla tyskerhore.
Han er i sikkerhet.
Hva gjør du her?
Jeg trenger en passerseddel. Jeg må reise til Paris.
En av leietakerne trenger medisin. Datteren er veldig syk.
Har du hørt om vicomten?
- Ja. - Du må hate meg nå.
Det ville jeg gjort hvis jeg var deg.
Denne leietakeren...
kom han til Dem?
Nei. - Det var synd.
Min assistent sa han kunne lukte en annen manns tobakk.
Han tror De skjuler en.
Hva tror du?
Hvis jeg hadde selv den minste mistanke, -
- var det min plikt å handle deretter.
Jeg vet det.
Jeg sa det var min tobakk. En gave fra min kone.
Jeg ber min assistent om å utstede en passerseddel.
Takk.
Vi vil se hverandre igjen.
Ikke som soldat.
Du kommer ikke til å kjenne meg igjen.
Pass godt på...
livet ditt.
Er det dyrebart for deg?
Ja.
Det er dyrebart for meg.
Herr kapteinløytnant, marsorderen. Vær så god.
- Vi skal av gårde i morgen tidlig. - Ja vel.
Det skulle dekke alt.
Gaston la igjen denne til oss. For sikkerhets skyld.
Takk.
Gaston kommer hjem.
Det er jeg sikker på.
Takk.
Herr kapteinløytnant. Da er alt klart.
Bortsett fra at det ikke var spor av tobakk på rommet Deres.
Men jeg har tatt meg av det.
Hvis hun skjuler noe oppdages det ved kontrollposten.
Jeg vedla passerseddelen en ordre om å gjennomsøke bilen.
Veldig bra.
Herr major, Steiner venter Dem foran hotellet.
- Goddag. - Goddag.
Wohin?
- Hvor? - Paris.
Papirene Deres.
Kom her!
La være, Gustav. Det er bare en kvinne.
Stig ut.
Ut!
Lukk opp bagasjerommet.
Lukk det opp!
Skynd Dem.
Dukk!
Benoit!
Hold deg i meg.
Hjelp meg.
Lukk opp døra.
Våre sanne følelser hadde blitt uttalt.
Ikke ett ord om kjærlighet.
Etter krigen hørte jeg at Bruno var død.
Men kanskje forsvant han bare. Som jeg.
Jeg kjørte Benoit til en gård. En uke senere kom vi til Paris.
Vi kjempet for det vi trodde på. Fire år senere var Frankrike fritt.
Med årene forsøkte jeg å glemme dem jeg hadde mistet.
Men musikken bringer meg alltid tilbake til ham.
"Suite Francaise" ble skrevet da nazistene okkuperte Frankrike.
Den ble aldri skrevet ferdig.
I 1942 ble jødiske Irène Némirovsky arrestert og døde i Auschwitz.
Manuskriptet hennes lå i en koffert i 60 år til datteren fant det.
"Suite Francaise" ble endelig utgitt i 2004 og ble en bestselger.
"Det er vidunderlig å ha brakt mor til live."
"Så lyktes det ikke nazistene å ta hennes liv."
"Det er ikke en hevn, men en seier."
Denise Epstein-Dauplé, datter av Irène Némirovsky
Norske tekster: Lise Weggersen Scandinavian Text Service 2015